Stemmen fra fortiden
Det er lenge siden jeg har sett slik inkompetanse og forstokkelse på trykk, skriver Cecilie Wetlesen Borge om eks-professor Rögnvaldur Hannessons kronikk om miljøvern.
![](https://imaginary.finansavisen.no/resize?force=false&width=980&aspectratio=16%3A9&nocrop=false&interlace=true&url=https%3A%2F%2Fsmooth-storage.aptoma.no%2Fusers%2Fhegnar%2Fimages%2F52370675.jpg%3Ft%5Bquality%5D%3D100%26%26accessToken%3D3eb3bafedb2e0ecaff56bc9864393e5833a5c8829be29867ba5839cc226fc89a)
En professor emeritus ved Norges Handelshøyskole, Rögnvaldur Hannesson, publiserte i Finansavisen 27. august sitt syn på miljøvern. Det er lenge siden jeg har sett slik inkompetanse og forstokkelse på trykk. Hannesson var – for alt jeg vet – en drivende dyktig underviser og fagprofessor innen sine tyngdeområder i samfunnsøkonomien (fiskeri-, energi- og petroleumsøkonomi), men hans bærekraftinnslag på NHH-CV-en er få, snevre og pre-2010. Etter Hannessons produktive periode har nye krefter ved NHH og andre læresteder produsert ny kunnskap. Hannesson er professor emeritus. Ordet «emeritus» kommer av det latinske begrepet for å «tjene ut», «bli ferdig med». Det er fint at det finnes en emeritusordning for professorer.
Hannesson later til å vite det meste best selv
Det dirrer indignasjon og harme av Hannessons spalteplass. Han skriver om grønn energi som irrasjonalitet på nivå med kristendommen, at det er landeplage og mote, og varsler at overgang fra fossil til grønn energi er et håpløst eksperiment som vil bringe samfunnet tilbake til middelalderen.
Videre viser Hannesson til energikostnader og -forsyningsusikkerhet, og belærer om grunnleggende forhold i kraftmarkedene, før han påpeker at overgangen til nye energikilder gir utfordringer og blir kostbar. Også dét er gammelt nytt. Men Hannesson ser ikke ut til å mene at utfordringene behøver løses. I stedet mener han lite treffsikre klimamodeller har forårsaket misforståelse blant folk om skadelige effekter av fossile brensler, og at dette har brakt oss ut i uføret som uregulerbart tilbud av sol og vind innebærer.
Jeg er advokat med begrenset kunnskap om sammenhengene i naturen, men jeg kan tilstrekkelig mye om prosessene for både forskningspublikasjoner, lovgivning og seriøse bedrifters beslutninger til å ha en grunnleggende – om enn ikke helt bunnløs – tillit til dem. Hannesson later til å vite det meste best selv. For eksempel kan han fortelle at man vet lite om skadevirkningene av fossile brensler. Da har han virkelig ikke fulgt med i timen. Man vet nok om skadevirkningene av fossile brensler til å forstå at global oppvarming vil gi enorme konsekvenser. Mange forskere vet veldig mye om disse konsekvensene, og kunnskapen deles villig og lett tilgjengelig.
Ut fra innlegget å bedømme, lar Hannesson sine beregninger av kostnadene ved overgang til fornybare energikilder, og de økonomiske effektene av global oppvarming, avgrenses til landegrensene. Han skriver at vi her i nord mest har tjent på den lille oppvarmingen som har funnet sted de siste 150 årene. Selv om vi skulle akseptere premisset om at klimaendringer følger landegrensene, er jeg ikke sikker på at forsikringsselskapenes regnskaper og prognoser samsvarer med Hannessons regnestykker. Heller ikke statsbudsjettet eller bruttonasjonalproduktet baseres på vanntette skott mot andre land.
Og dersom Hannesson skulle mene at utfordringene behøver løses, ser det ut til at hans verktøykasse nærmest tom. Under henvisning til at Kina, Vietnam, Indonesia, India og Pakistan har store CO2-utslipp, viser han til at utslippsreduksjoner i Europa og Norge vil ha minimal virkning. Kanskje er han fremsynt – kanskje blir vi faktisk helt uten påvirkning på utslippene hos våre østlige handelspartnere når vår tids handelskriger er avgjort? Enn så lenge kan teknologi, reguleringer og kommersiell makt ha en viss grenseoverskridende betydning. Selvfølgelig skulle den gjerne vært større.
Jeg tror mennesket er smartere enn den selvdestruksjonen Hannesson tillegger oss som art
Hannesson omtaler «miljøverneriet» som et forvirret tankegods som setter naturen over mennesket og leder til dommedagsprofetier, og han viser til at vår velstand og verdensorden er et resultat av at vi har gjort oss til herrer over naturen. Det siste er for så vidt riktig, men forskning (!) viser at vår velstand og verdensorden ikke lenger er bærekraftig (!). Derfor tar Hannesson feil når han tolker miljøvernere «som om det gjelder å bevare naturen for dens egen skyld» og ikke vår egen. Miljøvern, og sosial bærekraft likeså, er risikohåndtering i praksis, og handler ikke om natur for naturens skyld. Lovgivere og næringslivsfolk kartlegger miljø- og sosial risiko for å kunne ta de beste beslutninger for det mandatet de er satt til å forvalte.
Hannesson avslører videre at han ville strøket på Marshmallow-testen når han skriver at «alle levende vesener forsøker å få så meget ut av omgivelsene som de kan, og i den prosessen spiser de hverandre som best de kan». Jeg tror mennesket er smartere enn den selvdestruksjonen Hannesson tillegger oss som art, og at han undervurderer rasjonalet bak vår tids bærekraftutvikling.
Jeg inviterer Hannesson og meningsfeller til kurs om risikostyring for bærekraft. Tid og sted skal vi nok bli enige om, og prisen skal være gratis. Vi sees!
Cecilie Wetlesen Borge
Partner i advokatfirmaet Berngaard